Szia!
Te,jól olvastad,igen,te ott a képenyő előtt!Először is bemutatkozom,a nevem Aiwaiwa Hanai,és a szigeten,ahol élek nem mindenkinek van kifejezetten szigetlakó neve.Mit is értek szigetlakó név alatt?Voltatok már túristáskodni trópusi szigeten?A túristák szinte elvárják,hogy a helyieknek különleges neveik és szokásaik legyenek.Ami engem illet,felmenőim e mellett a tökéletesen különleges név mellett döntöttek,jelentése misztikus,érthetetlen és megfejthetetlen.Na persze,számukra biztosan megfejthetetlen természetem és viselkedésem,ami azt illeti valóban nem vagyok egyszerű eset.Bár inkább Mumulika sziget lakói a furcsák,ha engem kérdeztek.Engem erről senki sem szokott megkérdezni így nem is fecsérlem a szót ilyenekre,körbeveztlek inkább a helyen,ahol lakom.
Tehát ez itt Mumulika,a csodálatosan kék és extra átlátszó tengerével,hófehér homokos partjaival,és a hihetetlenül kedves lakóival.Mégsem vagyunk híresek vendégszeretetünkről.Miért?A válasz igen egyszerű,hiszen Mumulikára nem járnak túristák.Se átutazó üzletemberek,se természetkutatók,de még híres és kevésbé híres sztárok sem koncertet adni.Ami azt illeti,rajta sincs a térképen.Érdekes az egészben az,hogy úgy élünk,mint bármely huszonegyedik századi kisváros lakói,valami még is más..Itt ritkán hangzik el hangos szó,fegyver még sohasem sült el az utcákon,s a városszéli kis vendéglő séfje soha nem tesz romlott húst tányérjainkra.Ami másutt,ugyanúgy fellelhető itt is.Az emberek kamerás mobiltelefonokkal mászkálnak az utcákon,az internet minden második családnál be van kötve,s itt is kialakultak a divatirányzatok,bár kissé elkorcsosult változatban.Szigetünk méretét tekintve elég nagy,legalább is ki nem jártas itt(ami elég ritka,tekintve az ide utazók hiányát),könnyedén eltévedhet a pálmafákkal szegélyezett kis sétálóutcák hálózatában.
Az eső sosem esik,a tél és hideg fogalmával mindenki tisztában van,de jelentését senki sem ismeri,még a legöregebbek is csak képen láttak havat,tomboló szelek pedig legfeljebb álmaikban kaptak ősz hajszálaikba.Szárazság mégsincs,a páratartalomnak köszönhetően,a déli gyümölcsök mind mind megtalálhatóak nálunk,mondhatni kész kis paradicsom ez...Mindenki elégedett az életével,mindenki boldog,a harmónia tökéletes.Mindenki..kivéve egy valakit.Egy helyes,szőke lány,cserfes szájjal és mosolygós szemekkel,szétszort,buborékos természettel és olyan álmokkal,melyek még egyik mumulikai fejében sem fordultak meg soha.Nem ismeritek véletlenül?
Narancs formájú ébresztőórám narancs hangján szólalt meg,a nap e korai órájában.Milyen is a narancs hang?Ne tőlem kérdezzétek!Kailani nagyi tudja.Csak nem beszél róla.Meg másról se nagyon.Meséltem már a hatalmas,és bogaras családomról?Hatan vagyunk testvérek,ja,és persze én vagyok az egyetlen lány.Két bátyám már kirepült a családi,fészeknek nagy jóindulattal sem nevezhető,barlangból,három öcsém egyenlőre jóindulattól vezérelve keseríti mindennapjaimat.Aztán ott van még a nagyi,papa,és persze Kala néni.Mind együtt élünk,családias hangulatú házikónkban,közel a tengerhez és sajnos nem elég messze az iskolától.
Tehát lenyomtam az órát,nagyot nyújtóztam.A napsugarak csiklandozták orromat,erősen kellett már tüsszentenem,ezért inkább felkeltem és egy mozdulattal szétrántottam a függönyöket,a napfényár elárasztotta második emeleti tágas padlásszobámat.Babzsákfotelomon már ott várakozott rám előző este gondosan kikészített ruhám,harsány,vidám színösszeállításban.Errefelé nem szokás depresszív és egyhangú színeket viselni,itt még a rockerek is inkább narancssárgát és kéket öltenek,mintsem feketét.Elsőre furán hangzik,de ha itt él az ember,hamar megszokja.
Gyorsan megmostam fogaimat a kiviszínű fogkefémmel és megfésültem egyenesszálú,szőke hajamat a krokodilos hajkefével.Igen furcsa egy déli szigeten szőke haj tulajdonosának lenni,nem is értem miért nem úgy nézek ki,mint a többi mediterrán típusú nő..Dús fekete haj,kreol bőr és sötét szemek.Ellenben nekem alapból fehér a bőröm,persze az állandó napsütéstől némileg barnult,de közelébe sem ér az itteni bőrszínnek,hajam pedig még véletlenül sem tündököl sem a barna,sem a fekete árnyalatiban.Hajfesték nélkül.
Kilépve a verőfényes utcára kedvem lenne visszabújni szobám rejtekébe.A szomszéd néni úgy mosolyog rám,mintha születésnapja lenne,a farkát csóváló kutya nem piszkít a járdára,orromat nem csapja meg büdös kipufogógázszag,hisz' az emberek többsége biciklivel,görkorival vagy gyalog jár a munkahelyére,iskolába.Minden olyan tökéletes..
-Aloha!
-Jé,szia Haku.-Álltam meg,bevártam míg barátnőm beér.
-Képzeld,azt hallottam,hogy megrendezik idén is a Kókuszaratás bálját.-Csivitelte vidáman.
-Hát ez igazán nagyszerű.-Forgattam szemeim,nem idézett fel bennem túl kellemes emlékeket a tavalyi bál..Hatalmas banzáj volt,többtucat svédasztallal,lampionokkal és tüzijátékkal,karibi hangulattal,önfeledten táncoló emberekkel és nyár illatú estével.És akkor meghallottam A Hangot.Melyiket is?Eszeveszett,vad ritmusú dobpergés,kántálás foszlányai és füstszag..Minden áldott holdtöltekor.De hát én kiskorú vagyok,a bölcsek,a felnőttek nem vették komolyan a figyelmeztetéseimet.Megannyi álmatlan éjszaka,könyvtárban töltött óra a könyveket bújva,persze nem sikerült rájönnöm a különös történések forrására.Ahhoz pedig sosem volt még elég bátorságom,hogy bemerészkedjek az erdőbe..
-Ugye eljössz?
-Persze,hogy el..
Miközben lefordultunk a lekerekített utca sarkán,az iskola utcájáén,azon gondolkodtam milyen indokkal maradhatnék otthon..A mulatságon az egész sziget résztvesz,talán nem tűnne fel nekik,ha nem lennék ott.Az iskola aulájában nagy csoport,összeverődött diák ácsorgott,méghozzá az emelvény körül.Összenéztünk.
-Valami bejelentés lesz..megvárjuk?
-Nem árhat.-Helyeseltem.
Így hát csatlakoztunk a várakozó tömeghez,közben ismerős arcok is keveredtek mellénk.
-Nem tudjátok mire ez a felhajtás?-Kérdezte Monica,na igen,én mondtam,hogy akadnak itt normális nevet viselő egyedek is..
-Fogalmam sincs.
Akkor az iskolánk igazgatója megköszörülte torkát,szájához emelte a mikrofont,mindannyian a hang irányába fordítottuk fejünket.
-Jó reggelt mindenkinek!-Köszönt kedélyesen mosolyogva,a diáksereg nagy moraj közepette viszonozta.-Nyilván mindenki emlékszik még a tavaly elsőként megrendezett Kókusz-bálra..
Nagyszerű.Hakunak megint igaza volt.Magamban dohogva próbáltam figyelni a diri szavaira.
-Ezen a héten pénteken ismét megrendezésre kerül,a tengerparton,Alebana palacsintázója melletti részen.
A gyerekek hangot adtak lelkesedésüknek,mindenki egyszerre kezdett el beszélni és tervezgetni.
-Miben jössz?-Kérdezte izgatottan Haku.
-Honnét tudjam,még négy nap van addig..
-Anatoni biztosan ott lesz.-Szinte láttam rajta,hogy lábai fél méterrel a föld felett himbálóznak..
-Meg Lora is.
-És?Nem járnak.
-Még nem..
-Muszáj ilyen illúziórombolónak lenned?Vagy te már találtál partnert magadnak?
Ez szíven szúrt.De az ilyen helyzetek legalább szemléltetik,hogy Mumulika sem mentes a tinédzserek tipikus problémáitól,a párkapcsolati gondok itt is ugyanazok,mint másutt..
Az emberhad lassan oszolni kezdett,a gyerekek szállingóztak osztálytermeikbe,mi is elindultunk a sajátunkba..Csak hogy ismét kezdetét vegye egy tökéletesen tökéletes,eseménytelen nap.
Durva szemcséjű homokban hasaltunk,figyeltük a szörföző srácokat.Kellemes,szerda délutáni elfoglaltság.A málna fagylalt íze betöltötte az egész számat,ízlelőbimbóim meglehetősen kellemesnek találták.Haku mellettem egészen más ízekre éhezett,lelki szemeim előtt szinte láttam,amint gondolatai a rasztás szörfös fiú kocka hasára fókuszálnak.
-Hmm,ha ő is ott lesz...-Fordult hátára álmodozva.
-Akkor mi lesz?
-Nemtudom.
-Nagyon rá vagy görcsölve erre a pasi-témára.-Ásítottam.
-Te meg olyan érdektelen vagy mint egy vénasszony.
-Igen?!Hát tudod...Beleuntam ebbe az egészbe!Itt mindenki ugyanolyan,minden olyan egyhangú és egysikú és nekem ebből elegem van!És minek pasi..?Robbal is mit csináltunk?Esténként kézenfogva sétáltunk a tengerparton,reggel együtt mentünk suliba,délután meg beültünk a palacsintázóba.Hétvégén szörfözött vagy focizott,én meg néztem.Izgalmas.
-Mi ütött beléd?-Húzta el száját.
-Semmi.
Felálltam,lesöpörtem a bőrömre ragadt homokot és elindultam.Merre?Merre lehet menni ezen az átkozott szigeten...Mindenütt banánpálmák,helyes kis házikók,teraszokon pihenő emberek,strandröplabdázók...és egy erdő.Egy borzasztóan magas páratartalmú erdő,ahová senki nem jár,nem kirándulóalkalmatosság az..Az az erdő,ahonnan minden holdtöltekor felhangzik a dobok hangja,csak éppen süket fülekre talál,mert az emberek félnek,hogy valami felborítja a jól megszokott kis életüket.
Fáradtan dobtam le a táskámat,a nagyi kísértetként termett mögöttem.Nem sokon múlt,hogy felordítottam meglepettségemben.
-Nagyi a frászt hoztad rám.-Sóhajtottam,majd adtam két puszit ráncos arcára.Jó szokásához híven nem szólt semmit.-Na megyek,tanulok valamicskét.Ha kellek csak szólj.
Mivel tudtam,hogy úgysem fog szólni,mert ő soha sem szólal meg,kivéve persze azt az évi két három alkalmat,mikor úgy érzi nem tudja magában tartani,akkor esetleg..Tehát minden lelkiismeretfurdalás nélkül indultam el a lépcső irányába.
-Két nap múlva telihold.
Megfagyott bennem a vér.Lábam megállt a levegőben,kezem görcsösen markolta a lépcsőkorlátot.Lassan fordultam meg,nagyon lassan.
-Nagyi..
-Pénteken.
-Igen.Miért olyan fontos ez?
Nem felelt.Lehet,hogy ő is hallja?Lehet,hogy nem vagyok egyedül?
-Nagyi,szoktál hallani különös hangokat holdtöltekor?
-Rangi-maarie,aroha-ina,hari A koa-ina.
-Tessék?
Ő azonban nem válaszolt,elindult a konyha irányába.Reménytelenül slattyogtam fel a lépcsőn,már előre sejtve,hogy semmit sem fogok tanulni,gondolataim úgysem hagynak majd békén..
Kényelmesen,lenge öltözetben sétáltam végig a lámpásoktól halványsárga derengésbe vont éjszakai kis utcácskán.Lapszoknyám szegélyét meg-meglibbentette a kellemesen langyos szellő,az égen megannyi fényes pontként ragyogtak a csillagok.Valahonnan a messzeségből andalító zene szólama csapta meg fülem.Épp' olyan este mint a többi... Végre elértem Hakuék házát,határozottan nyomtam le a csengőt.Kisvártatva Haku édesanyja tipegett ki,fürdőköntösben.
-Szia Aiwa,hát te ilyen későn?-Mosolygott kedvesen.
-Jó estét,Haku?
-Mindjárt szólok neki.
-Köszönöm.
Nem kellett sokat várnom,barátném szokásos hiperaktivitása most is akcióba lendült.
-Szeva.
-Szia.Fontos dolgot szeretnék kérdezni.
-Pont most,mikor a ruhámat varrom a bálra?-Méltatlankodott.
-Igen.Pont a bálról van szó,Rossz előérzetem van.
-Hú,akkor veszek még egy csomag tampont a biztonság kedvéért.-Nevetett.
-Jaj Haku..Nem,nem,nem.Mondd csak,nem szoktál furcsa hangokat hallani,úgy négyhetente?
Egy pillanatra elhallgatott,mintha a mosoly,mely arcán elterült, kicsit vesztett volna ívéből.De aztán megrázta fejét.
-Miféle hangokat?
-Kántálás,dobpergés..Ilyesmik.
-Szerintem túl sokat tévézel.De most megyek,be kell fejeznem a ruhát,holnap suliban találkozunk!
-Szia..-Csalódottan néztem utána,de érdeklődésem egyre inkább feléledt.	

	

Haku és Lisell lelkesedése akaratom ellenére rám is rámragadt.Haku szabályosan köralakú,szivárvány színűre festett szobájában csücsültünk egy-egy babzsákfotelon.Lábujjaim között ott figyelt az a fura kis szerkezet,ami természetellenesen széthúzta ujjaimat,így száradt rajta a tengerkék körömlakk.A Kókusz-bálon ugyan is mezítláb szokás táncolni,a selymes homok csiklandozza a talpunkat,és persze kétszer annyira fáj,ha a lábadra lépnek.De sebaj,az életérzés adott.
-Jól áll neked a zöld.-Mosolygott Haku.
-Jah,borzasztóan..Úgy nézek ki benne mint egy..
-Cannabis?
-Nem,nem ezt akartam mondani.-Néztem rá szúrósan,de magamban azért jót kuncogtam a megszokott beszólásán.
-Várj mindjárt keresek a hajadba passzentos színű gumikat.-Ismeritek azt az MSN-es szmájlit,ami akkoe jön elő ha lenyomjátok az alt Gr + 3-at kétszer?Na,pont ilyen arcot vágott Haku.
-Jézusom,te ezeket akarod beletenni a hajamba?-Fintorogtam a megannyi almazöld csicsás kacat láttán.
-Naná.Csukd be a szemed,a végeredmény a lényeg.
-Hát nem is lennék képes végignézni,amint kaktuszt csinálsz a fejemből.
Szúrós megjegyzéseink egyszeriben abbamaradtak,Haku kezébe vette a fésűt,hajhabot és elmerült a munkadarab tanulmányozásában,mely ez esetben szerencsétlen üstökömet jelentette.Összeszorított szemmekel tűrtem,időnként felszisszentem,mikor meghúzott egy tincset.Negyed órányi kitartó cibálás,fésülés,ciccegés után..
-Kinyithatod.
Először felnyitva szemhéjaimat Haku sugárzó arcát láttam és Lisell őszinte megdöbbenését.
-Gyerekek,mi van ennyire rémes lett...-Nem volt időm befejezni,tükörképemre pillantva fülig szaladt a szám.Rengeteg apró copfocska állt ki a fejemből,de egyik sem meredezett az ég,vagy más égtájak felé,mindegyikből szépen,szögegyenesen,aranyló vízesésként hanyatlott le hajam.
-Kezdődhet a Kókusz-aratás?
-Naná!-Kiáltottuk kórusban.
Lemenő nap sugarai ragyogták be a hófehér part minden apró kis homokszemcséjét narancssárgára színezve,a kikhordott asztaloknál emberek ültek,mindenféle színes ruhákban,bolondos frizurával és élénk sminkkel.Napbarnított bőrükön csillogott a nap,mindenhonnan áradt a vanilia és kókuszillat,az örök nyár illatai.Jólesőn beszippantottam,kitöltötte a tüdőmet,olyasfajta boldogsággal töltött el,hogy itt élhetek..El is felejtettem ostoba lázadozásaimat az egyhangúság ellen,hiszen örülnöm kéne annak ami most van!
Mindenki várakozott.Várták,hogy az utolsó fénysugarak eltűnjenek a horizontról,s a felhők rózsaszínes árnyalatait elnyelje az éj sötétje.Várták,hogy felcsendüljenek az első ritmusok,melyekre testük ringása válaszol és majd egyszerre árasztják el a part finom szemcséjű homokját,hogy extázisban táncoljanak egy egész éjen át.A várakozás feszültsége megtöltötte a teret,s bár ráérősen kortyolgatták koktéljaikat,s mosolyogva szürcsölték kókuszhéjból a kókusztejet,valójában minden izmuk készenlétben volt,ereikben a vér is felpezsdült,már csak a gondolattól is,hogy nemsokára szabadjára ereszthetik a lelkükben lakozó szellemet.
A hangszóróban egy mély hang csendült fel.
-Köszöntelek benneteket,Mumulika sziget lakói!Készen álltok a visszaszámlálásra?
A tömeg felmorajlott,a válasz egyöntetűen igen volt.A hang tulajdonosa várt még egy kicsit,míg mindenki feláll a székéről,mi is közelebb mentünk,karomon az összes kis szőrszál felállt,ahogyan a tömeg egyszerre üvöltötte a tizes számot.
Kilenc!
S az égről lassan lefelé kúszott a nap utolsó,egyetlen,vékonyka sugara is,a tenger felszínén húzódó aranyhíd is egyre soványodott.
Öt!
Itt már mi is lelkesen süvöltöttünk az emberhaddal együtt,a korlátaink lassan maguktól dőltek le.Még picivel a tenger felett csillámlott a sugaracska hegye..
-EZENNEL MEGKEZDŐDIK A MÁSODIK KÓKUSZARATÁS-BÁLJA!
Az utolsó szál is elszakadt,mely még tartotta egyszerre porba hulló gátainkat,rohantunk,ugráltunk,visítva,sikítva,őrjöngve a homokba.Az első ütemek felcsendültek,csörgődobok hangja visszhangzott most a parton,s kígyótestű táncosok lepték el az emelvényeket,csípőjüket hastáncosokat is megszégyenítő ringatásával elkápráztatva a hímeket.Kezeink a magasban,lábunk a homokban ropta az ismerős,s ismeretlen,vad,hol lágy,hol magával ragadó,az égig repítő,majd a tenger alá merítő ritmusokkal.A forróság,a testek párája,a dél,a gyümölcs és a fűszeres tűz körbelengett mindent és mindenkit.A nyársakon húsok sültek,a kancsókból gyümölcsbor folyott,a szemek csillogtak,magával ragadott ez a csodás forgatag.
-Te nem akartál eljönni?!-Kiabálta hatalmas vigyorgások közepette Haku,látva felszabadult táncomat,kéjelgő arcomat,melyet ez a különleges szabadság érzése váltott ki belőlem.
-Ki,én?-Legyintettem nevetve.
Megborzongtam.Forró érintést éreztem derekamon,ott,ahol a könnyű top és lenge szoknya anyaga közötti üres rész szabadon hagyja bőrfelületem kis részét.Haku még szélesebben mosolygott,jelezve ezzel,érdemes hátrafordulnom.Mosollyal arcomon néztem hátra,mélybarna szempár pislogott vissza rám.
-Aloha.-Köszönt kedvesen,csokoládébőre,finom szeplői az orránál,és rasztái azonnal boldog ficánkolásra késztették szívemet.
-Aloha.
Nem szóltunk többet,mozgása az enyémhez igazodott,továbbra is háttal álltam neki,nem volt szükséges a bemutatkozás testünk ritmusa mindent elárult a másikról.Összhangban mozogtunk,mint delfin a tenger hullámaival,úgy simult össze bőrünk,akár a kagyló teste az igazgyöngyével.
Keze karomra siklott,megmarkolta azt,s határozottan húzni kezdett maga után.Hakunak próbáltam szólni,de addigra már ő is egy fiú karjaiban hullámzott,így nyugodt szívvel libbentem a srác után.Odavezetett az egyik standhoz.
-Mit iszol?-Kérdezte.
-Kókuszlevet.Mi mást lehetne inni egy Kókuszarató-bálon?-Nevettem.
-Oké,alkohollal?-Szeme felcsillant.
-A fejembe fog szállni.
-Remélem.
Összemosolyogtunk.
Néhány perc múlva lábfejeinket már a tenger habjai nyaldosták,amint a parton ücsörögtünk,szívószállal iszogattuk koktéljainkat.
-Inoa vagyok.
-Én meg Aiwa.
-Megfejtetetlen..-Mosolygott.
-Igen,ezt jelenti..Hm,örülök,hogy végül is eljöttem a bálra.
-Ennek látod én is.A hajad..festett?
-Nem,nem az,bármilyen hihetetlen is.
-Elhiszem neked,ha azt mondod.-Felelte.
-Ó.-Pirultam el.-És,mit szeretsz csinálni?
-Szörfözöm,focizom.
Szinte láttam magam előtt,ahogyan diadalittasan a levegőbe boxolok egy én tudtam kíséretében.E helyett finom mosollyal válaszoltam.
-Az jó.
-És te?
Erre még is mit mondhatnék?Hiszen itt mindenki ugyan azt csinálja.Szörföznek,fociznak,a lányok strandröpiznek,napoznak és a szörfös és focizó barátaikkal andalognak a naplementés tengerparton.
Valami furcsa érzés kerített hirtelen hatalmába,érdekesen erős szél támadt fel.Az erdő felől fújt,s magával hozta a jellegzetes ritmust is.Nem..egészen biztosan nem a party zenéjét hallottam,hiszen az oly' változatos volt,ez pedig már mélyen fülembefészkelte magát.
-Te nem hallod?-Néztem Inoára.
-Mit?
-Ezt....A dobolást.
-De,a partról jön.-Nézett rám,mintha bolondot beszélnék.
-Nem!Az erdő felől.
-Nem értem miről beszélsz..
Ösztönösen cselekedtem,letettem magam mellé a kókuszdiót,s már fel is pattantam.
-Bocs,de mennem kell.
-Megfejthetetlen...-Motyogta maga elé,de nem foglalkoztam vele,meztelen talpam már a betonon csattogott,még a cipőmet sem vettem fel.Tudtam,nincs messze az erdő,hiszen annyiszor kerültem már a közelébe,de még egyetlen egyszer sem merészkedtem,az ösvényig sem.A tengerpart melletti futóknak kialakított szivacstéglákon szaladtam végig,néha oldalrapillantottam,de a város olyan kihalt volt,mintha nem lakna ott senki.Az utcai lámpák fénytelenül ásítottak az üres tereken,a bulizók zaját elnyelte a sötétség,szívem lassan átvette az erdőből kiszűrődő dobok ritmusát.A homokot pázsit szerű aljnövényzet váltotta fel,kénytelen voltam letérni az útról,hogy eljuthassak az erdőig.Megálltam,kifújtam magam,immár tisztán kivehetően szólt a ritmusa.Nem voltam képes tovább futni,kényelmes tempóban indultam el az ösvényen,az erdő sűrűje felé..
Egyre beljebb érve arra is rá kellett döbbennem,hogy itt nehézkes lenne a futás,mert még így is légszomjjal küszködök,hogy sétálok.A levegő páráját szinte harapni lehetett,minden egyes megtett méter után jobban és jobban izzadtam,a meleg émelyítő volt és a lábam lépten nyomon beleragadt a sárba.Miféle esőerdő ez?A sötétség miatt az orromig sem láttam,így extra óvatosan helyeztem egyik lábam a másik elé,nehogy megbotoljak egy gyökérben.A pálmafák levelei megrezdültek,nem vettem róla tudomást,biztosan csak egy madár.. Semmiképpen sem akartam,hogy a szívemet kitöltse a páni félelem,jól tudtam,az lebénítja az agyműködést,olyankor az ember képtelen gondolkodni,egy ösztön vezérli:a menekülés ösztöne.Márpedig ha itt elkezdek futni,akkor valószínüleg hasra esem és csupa sár leszek,amit nem árhat elkerülni.Nagylábujjam erőteljesen ütődött neki valami kemények,felszisszentem.Szemem hiába szokott hozzá a sötéthez,egy méternél távolabb nem láttam,és így is csak árnyakat..Fura hangokat kezdtem hallani,a dobpergésen kívül,valamiféle idegen nyelvezetű szöveg..Elegem lett.Visszafordultam,lépteimet sietősre fogva igyekeztem mihamarabb elhagyni ezt a helyet...
-Te meg hol voltál?-Kapta el karom Haku.
-Az erdőben.-Összegeztem.
-Hogy hol?!
-Mondom:Az erdőben.
-Csak nem..-Kajánul elvigyorodott.
-Mit nem?
-A rasztás meg te már is ennyire összemelegedtetek?-Nyalta meg szája szélét.
-Nem,Inoa ott van.-Böktem egy távoli pontocskára,ami a parton üldögélt,talán rám várva..
-Otthagytad?-Bámult rám megütközve.
-El kellett mennem az erdőbe.
-Még is minek?
-Megint hallottam a hangokat.
-Aiwa,szerintem meg kéne nézetned magad.
-Nagyon vicces...
-Hát eléggé.Összejössz egy helyes sráccal,erre ukk mukk fukk otthagyod,holmi hangokat követve..
-Ha egyszer senki sem hisz nekem és mindenki hülyének néz e miatt,akkor a saját kezembe kell vennem a dolgokat!
-Várj már...
Nem érdekelt,Haku most nagyon felbosszantott.Dühödten vágtattam végig az üres utcákon,szinte futottam.Magamban elhatároztam,hogya másnap délelőtt bemegyek abba az erdőbe,akkor már úgy is világos lesz,valamiféle utalást csak találok a hangok eredetét illetően.Otthon üres ház fogadott,anyáék nyilván még a bálon vannak.Felvonultam a szobámba,de hiába szorítottam fülemre a párnát,még azon keresztül is tisztán hallottam a dobverők átkozott hangjait.	

	

-Ne anya,csak még egy perc........-Húztam fejemre a takarót,de egy erős rántás már is a földreborított azzal együtt.
-Nem anyád vagyok te lökött.
-De anyám hibája,hogy bejutottál.-Morogtam mérgesen.-Hogy jössz te ehhez?
-Jaj nem értessz semmit semmit de semmiit......-Körbepördült tengelye körül,szoknyája követte mozgását.
-Hát nem,de nem is akarok.
-Aiwa én szerelmes vagyok.-Révedező tekintete a plafonra szegeződött,mintha csak ott volna a bálványozott képe..
-Már megint?!
-De ez más..A'alona.-Ejtette ki áhitattal a nevet.
-Csodás.-Visszakászálódtam ágyamba,magamra húztam a takarót.
-Még mindig haragszol?
-Igen,haragszom.-Néztem csillogó szemeibe,kicsit mintha észheztért volna.
-És kiengesztelhetlek esetleg egy ágybanreggelivel?
-Azzal nem..Viszont tudok valamit,amivel igen.
-Ajjaj..nem tetszik ez nekem.-Felelte hanglejtésemet hallva.
Közben kipattantam az ágyból,magamra ráncigáltam néhány ruhát találomra.Egyszerűen tettre kész voltam.
-Megyünk az erdőbe.-Jelentettem ki vidáman.
-Mi?
-Mondom:Megyünk az erdőbe!
-Még is minek?Odabenn minden tiszta sár,rohadt meleg van és telis teli van mérgező növényekkel,pókokkal,meg kígyókkal.
-Félsz tán?
-Nem.
-Akkor új a cipőd?
-Nem.-Ismételte Haku,lenézve melegítőgatyájára és a lehető legcsövesebb cipőjére,amit csak felvehetett volna..
-Akkor?
-De csak ha gyorsan megjárjuk!
Diadalittas mosoly ült ki arcomra,egyben nővekedni kezdett bennem a feszültség.Most mindenre fény derül..Remélhetőleg.
Mivel az én ötletem volt az egész,naná,hogy nekem kellett utat vágva előre törtetni a párától csillogó pókhálók,megannyi gaz és inda között.Haku karjait védekezésképpen arca elé tartva botorkált mögöttem,cifrákat káromkodva,mikor éppen bokáig egy nagyobb pocsolyába süppedt,vagy megcsípte egy szúnyog.Körös körül zöld és sötétség,persze korántsem akkora,mint amekkora az éj folyamán uralkodott az erdőn,de a magasra nyúló hatalmas fák lombkoronái vajmi kevés fényt engedtek be,ennek ellenére az aljnövényzet cseppet sem volt gyér.Mindenféle gombák és élősködő gazok..Haku felordított,rémülten fordultam hátra.
-Fujj ba***!
-Mi van?
-Ott!-Mutatott le egy nagyobbacska gombára.Azon egy jól megtermett színes hernyó falatozott.
-Jaj Haku menjünk már.Különben is,gondolj arra,hogy ha majd kikel milyen szép pillangó lesz belőle.Csak optimistán!
-Mumulika feeling?
-Ja!
Röhögve mentünk tovább,csodálattal bámultam a magasabb ágakon párokban ücsörgő színes papagájokat,szerelmesen turbékoltak,elbűvölő látványt nyújtva.Folyamatosan felfelé néztem,észre sem vettem,hogy az út kettéágazik.
-Figy,Aiwa,szerintem forduljunk vissza,nem akarok eltévedni...
-Nem fogunk,míg az ösvényen maradunk.-Nyugtattam meg.
-Akkor merre?
-Passz.
-Voltaképpen mit is keresünk?
-Nyomot,utalást,bármit,ami arra utal,hogy esetleg valakik jártak itt..
-Aha.
-Válljunk ketté!
-Azt már nem!
-Akkor..hé,hallgasd csak!-Kezemmel tölcsért formáltam fülem köré,nyugat felől csobogást véltem hallani.
-Víz!-Derült fel Haku arca,elmosolyodtam,hiszen mindketten kitikkadtunk a hőségben,ráadásúl a szauna szerű légkőrtől csapzottak és izzadtak lettünk.
Szó nélkül elindultam balra,követett.Egyre élesebben kivehető volt a vízcsobogás.
-Én nem látom sehol.
-Mert arra van...-Szembefordultam a sűrűvel,mely előttünk magasodott,Haku kétkedő pillantását látva magam is elbizonytalanodtam.
-Én nemtudom,ez jó ötlet-e..
Akkor szántam el magam.Féloldalasan becsusszantam a két vaskos fa között,újabb fák,pálmák és cserjék,nadrágomba akadó tüskék,az anyag szakadása,bőrömet karcoló ágak de nem érdekelt.Ösztöneim egyszerűen köveleték,hogy menjek ahhoz a patakhoz..Haku meg követett.Akár csak Batman és Robin.Ezen megintcsak nevetnem kellett..Szegény kis Haku,így is teljesen kész van a hihetetlen ötleteimtől,ha még egy ilyen idióta viccet is elsütnék,sarkon fordulna és itthagyna.
-Én mondtam!-Lihegtem,fáradtan nekidőlve egy törzsnek,azonnal meg is bántam,vállamra vándorló termeszsereg láttán.Gyorsan lesöpörtam az apró állatkákat.
-Ez nem patak..Ez egy kész folyó..-Erős sodrását látván valami furcsa késztetés kerített hatalmába.Lassan indultam el a folyás irányába,barátnőm hitetlenkedve rázta a fejét.
-Még is mit csinálsz?
-Kövessük..-Leheltem egyszerűen.
-Mi?De hát..
-Gyere már...
És jött.És mentünk.Egészen a szélén,ahol furcsa módon nem akadtunk bokrokba és ágakba,mintha szándékosan így lett volna kialakítva az egész.De hiszen ez a természet,ahová ember még nem tette kezét..Vagy mégsem?Fából eszkábált stégre lépett,megrántottam a karját.
-Nee,lehet,hogy leszakadhat..
-Wáh,észre sem vettem..-Torpant meg ijedten.
-Pedig elég szembetűnő.És nézd!
A stéghez egy négyszemélyes csónak volt kikötve.Két evező a csónak aljában,keresztben egymásra helyezve.Biztos,hogy nem évek óta lebeg itt elhagyatottan...Ahhoz túlságosan újnak tetszett rajta a festés..
-Na jó,nekem most van elegem,Aiwa hazamegyek!-Hangja kissé hisztérikusan csengett.Leleplezte magát.
-Oké,megértem.Én viszont megyek tovább.
-Aiwa miért kell ez..
-Haku,Haku.Miért vagy így kétségbeesve?Az elején azt mondtad gyerekes butaság az egész és senki sincs itt.-Fölényesen mosolyogtam ijedt arcára.
-Az is!
Szavainak nyomatékot adván,határozottan a stégre lépett.Kicsit mintha megingott volna magabiztossága,mikor a csónak felé indult,de végül erőt vett magán,belelépett a ladikba és helyet foglalt.
-Na mi lesz,megvárjuk míg ránkesteledik?
-Naná,hogy nem!
Ismét felébredt bennem a felfedezés szellemének izgalma,követtem őt a csónakba.
Nem kellett túlzottan megerőltetni magunkat,a folyó árja olyan erős volt,sodort bennünket csónakostul,mindenestűl.Evezőinket készenlétben tartottuk,s bebizonyosodott,hogy ez nem volt szükségtelen.
-Ott egy stég!-Szólaltunk meg kilóméterek óta először.
-Kikössünk?
-Jó volna eldönteni időben..-Morogtam,mire Haku már is arrafelé irányított.
-Aiwa matróz,pontos időzítést kérek!
-Igenis kapitány!-Mindkét kezemmel belekapaszkodtam a hatalmas vasdarabba,amelyet kézileg erősíthettek a stéghez,majd' kiszakadt a karom.
-Azért segíthetnél!
Együttes erővel hozzáerősítettük a kötelet a vashoz,így már többé-kevésbé stabilan lebegtünk a víz felszínén.Elsőnek szálltam ki.Körbehordoztam tekintetem az előttem lévő nagy..semmin.Pontosabban ugyanannyin mint eddig.Erdő,fa,fa,fa ja és a változatosság kedvéért fa.
-Nincs itt semmi...-Motyogtam csalódottan.
-Az ott neked semmi?-Kérdezte,felfelé mutatva..Hát persze,csoda,hogy ki nem szúrta a szemem.Egy igencsak vastag törzzsel büszkélkedő fáról kötélhátsó lógott le,egészen a földig.Pillantásom végigfuttattam a létrán,fölfelé,fölfelé,fölfelé..Te jó ég milyen magas ez,hát beleszédül az ember..És akkor megláttam.Egy fából megmunkált házikó,a magasban,erős ágak közé építve.
-Mostmár én nem vagyok hajlandó visszafordulni.-Makacsolta meg magát a lány és mászni kezdett.És mászott és másztunk.És másztunk és másztunk.Mikor már a jó háromnegyed utat megtettük,izmainkat alapos megterhelésnek kitéve,hirtelen egy alattomos gondolat furakodott fejembe.
-Te Haku,mi lesz ha zárva az ajtó?
-Meg ne szólalj többet,mert esküszöm egy jólirányzott rúgással leküldelek innen!-Reccsent rám,jót derültem idegességén.Mint később kiderült felesleges volt az ajtó miatti aggodalmunk,ugyan is az nem volt egy szál se.Egymás után másztunk be a házikóba,amint a mélybe tekintettem,megszédültem..Egyszerre a félelem is elkapott,még is mi lesz ha ez a viskó velünk együtt lezuhan?Pánikrohamomból Haku izgatott csivitelése zökkentett ki.
-Ezt nézd...Wáá meg ezt..Hú öregem,valaki aztán tényleg jól berendezkedett itt!És milyen jól rugózik ez az ágy!-Mire odafordultam,már régen a bambusznádból készített,baladchinos ágyon fetrengett.Az én érdeklődésem egészen más kötötte le..Az asztalkához léptem,rajta rengeteg pergamenn,térkép és egy..A hold minden egyes állapotához apró kézírásos körmölés,valamiféle idegen nyelven.Alatta egy füzetecske,kemény fedéllel.Felnyitottam,de itt is csak az érthetetlen írással találkoztam.Végighordoztam tekintetem az egyszobás helyiségen.A sarokban hatalmas,bivalybőrrel bevont dob,mellette csontból faragott dobverőkkel.
A szoba közepén valamiféle emelvény,rajta egy mély,márványtálka,tele vérrel,feltehetőleg állati eredetű vérrel,legalább is ebben reménykedtem..
-Tűnjünk innen gyorsan.-Suttogta Haku fagyosan.Az ágyon feküdt,jeges tekintettel meredt a plafonra,ahonnan száz meg száz koponya,csont,és lábszár lógott alá,zsinegekre erősítve.
-Ki lakhat itt..?-Tűnődtem elhűlve.
-Fogalmam sincs és nem is akarom megtudni!-Már a kötéllátra tetején járt.-Az a mázlink,hogy nem találtuk itthon!
-Láttad azt a dobot a sarokban?Ez megmagyarázza a különös hangokat..Na meg a holdnaptár..Biztosan van köze a kettőnek egymáshoz.Csak azt nem tudom mi és miért.Nem értem az írást.
-Gyere már,menjünk!
Szótlanul követtem,igaza volt..Ki tudja ki lakik itt?Meg aztán semmi jogunk itt tartózkodni hívatlanul,akár be is perelhetne bennünket ezért.De abban egészem biztos voltam,hogy valami nagyon nincs rendjén ezzel a,az erdővel,az emberekkel,a szigettel..